Inca am vise ș i anumite lucruri Imi revin nelncetat In minte.
Nu ș tiu câți ani am, dar viata e destul de normala.
Tot ce facem este ceva cotidian.
Lar aici ma trezesc.
Oricât de batrâna aș fi, Inca suspin.
IN BRATELE UNUI STRAIN
Poveș ti despre transportul de copii
In 1933, puține dintre familiile de evrei
care traiau In Germania, Austria ș i Cehoslovacia au prevazut schimbarea
ce avea sa se petreaca In viețile lor.
Nici unul dintre copiii lor
nu ș i-au dat seama cât de curând avea sa se termine copilaria lor.
Eu eram o fetita fericita.
Lory Cahn, Breslau, Germania
Tata ma adora.
Nimic din ce faceam nu era rau.
Tata obiș nuia sa mearga cu mine la cumparaturi.
Lar eu admiram mereu un costum pentru doamne.
Dar eram doar o puș toaica.
Și intotdeauna spuneam:
"Tata, mi-ar placea sa port acel costum. "
Și, intr-o zi, mi-a spus: "Sa intram?"
Lar eu i-am raspuns: "E pentru doamne, eu nu pot... "
"Hai sa intram. "
Am intrat ș i mi-au luat masurile. Și costumul acela imi venea ca turnat.
Am ajuns acasa ș i mama era suparata.
"Pentru ce ii cumperi aș a ceva? Nu are nevoie de aș a ceva. "
Lar tatal meu a spus: "Ea e mândria ș i bucuria mea.
Și are nevoie de tot ce-i cumpar eu. "
Parinții mei faceau parte din clasa de mijloc.
Tatal meu era director adjunct la o banca. Mama mea era casnica.
Kurt Fuchel, Viena, Austria
Am fost primul lor copil, pe care ș i l-au dorit foarte mult.
Aveau in jur de 30 de ani.
Aveam unul dintre apartamentele draguțe din Viena,
cu tavan Inalt, multa lumina,
ș i, din câte Imi amintesc, cu ferestre mari.
Cred ca am fost rasfatat.
In plus, aveam ș i nelipsita guvernanta.
Bunica mea ne vizita des ș i locuia in apropiere.
Din multe puncte de vedere, era o viata idilica.
Și eu eram, intr-adevar, centrul universului.
Erau mama, tata ș i sora mea,
care era cu 4 ani mai mica decât mine.
Am avut o copilarie foarte fericita ș i lipsita de griji.
Eva Hayman, Celakovice, Cehoslovacia
Tata era intotdeauna ocupat in timpul saptamânii.
Dar, când era acasa, ma ducea adesea la plimbare,
mai ales pe malul râului ș i vorbeam despre orice.
Acele plimbari ne-au apropiat.
Intotdeauna am simtit ca tata ș i eu le protejam
pe mama ș i pe sora mea.
Nu ș tiam de ce le protejam.
Ursula Rosenfeld, Quackenbruck, Germania
Aveam in jur de 8 ani când Hitler a venit la putere.
Invitasem la noi acasa câțiva colegi de ș coala,
la o petrecere aniversara pe care mama o dadea pentru mine.
Masa era pusa. Eram foarte emoționata.
Nimeni nu a venit.
Nici macar un singur copil nu a venit la petrecere.
A fost primul ș oc teribil pentru mine.
Știu ca suna banal,
dar era prima data când, copil fiind, ințelegeam ca eș ti respins.
Ca e ceva diferit legat de tine.
Pentru copiii evrei, viața pe timpul lui Hitler
a Insemnat izolare ș i amenințare.
Când naziș tii le-au luat parinților lor slujbele ș i cetațenia,
copiii au fost izgoniți treptat din ș coli, parcuri, teatre ș i piscine.
Am fost hiperprotejata
din cauza pericolelor care pândeau In afara casei.
Dar In casa eram foarte iubia.
Lorraine Allard, Furth, Bavaria, Germania
Mama imbrațiș ându-I pe tata era o priveliș te obiș nuita.
Trebuia sa ma alatur ș i eu, altfel deveneam geloasa.
Aș a ca ne ținea pe amândoua pe genunchi.
Tata spunea: "Sunt prea batrân s-o iau de la Inceput. "
Deș i vorbea engleza perfect, simtea ca nu e destul de tânar
pentru a o lua de la Inceput In alta țara.
Spunea ca bunicul ș i tatal lui se nascusera in Germania.
Și ca persecuțiile vor lua sfârș it.
Ca acest nebun, Hitler, nu putea rezista la putere.
Imi era teama In fiecare zi.
Jack Hellman, Tann, Germania
Cel mai rau era când mergeam la ș coala.
Mergeam pe strada ș i 6, 7 baieți veneau spre mine,
spunându-mi "ticalos evreu", apoi m-au atacat
ș i m-au aruncat printr-un geam de sticla.
M-am taiat rau ș i a trebuit sa merg la spital, sa ma coasa.
Nu mai voiam sa merg acolo la ș coala.
Simteam constant amenintarea.
Pe masura ce Hitler ș i-a consolidat poziția, a Inceput sa caute posibilitați
de a extinde puterea Germaniei dincolo de granițe.
In martie 1938, trupele germane au invadat Austria.
Fara a irosi un singur glonte, au anexat tara Reich-ului.
Primul lucru care se Intâmpla când are loc un dezastru
e ca nu se schimba nimic.
Lore Segal, Viena, Austria
Crezi ca va urma ceva important,
apoi iți pui camaș a de noapte, spui ș emah mamei tale
ș i te duci la culcare.
Și te gândeș ti: "Nu e chiar atât de rau. "
In dimineața urmatoare, parinții mei m-au dus In strada.
Strazile erau pline de oameni In uniforme
pe care nu le mai vazusem niciodata.
Și tinerii purtau banderole roș ii cu zvastica.
Nu ș tiam ce Insemna acest lucru.
Intindeau brațele pentru a-I saluta pe Hitler.
Și erau steaguri pretutindeni, roș ii, cu un cerc alb
ș i zvastica neagra.
Mi-am dat seama ca ceva e in neregula
dupa graba cu care parinții mei m-au bagat inapoi in casa.
Toți elevii de origine evreiasca
trebuie sa se prezinte imediat la director.
Nu mai puteam merge la ș coala normala.
Am fost trimis la o ș coala la capatul liniei de tramvai.
Mergeam singur, chiar ș i la 7 ani.
Mergeam pâna la capatul liniei de tramvai ș i apoi, mai departe,
pâna ajungeam la o casa.
Parinții mei au primit vorba ca, In tramvai, eram foarte vorbareț
ș i spuneam toate lucrurile rele pe care le facea Herr Hitler.
Credeam ca Herr era numele lui, desigur.
Apoi parinții mei au primit vorba ca n-ar fi bine sa merg singur.
Dupa aceea, a venit cu mine tatal meu.
Nu spunea prea multe.
Dar mi-a spus ca nu e bine sa spun lucruri rele
despre Herr Hitler.
Dupa anexarea Austriei, autoritațile naziste au implementat
toate legile antievreieș ti care i-au luat lui Hitler 5 ani
pentru a le pune In practica In Germania.
Pentru cine venea din Viena era dramatic.
Realitatea m-a izbit când parinții mei au Inceput
sa vorbeasca despre vânzarea apartamentului ș i despre plecare.
Era ceva care te cutremura.
Doar atâta ș tiam.
Trebuia sa renunțam, sa plecam.
A fost cea mai mare lovitura pe care am primit-o vreodata.
Doar ideea ca lucrurile vor sfârș i astfel.
Mama era activista. Știa ca trebuia sa facem ceva.
Voia sa plece In Anglia, sa se angajeze ca servitoare.
Englezii acceptau femei tinere, care sa nu influențeze piața de munca.
Ideea era sa plece ea prima. Apoi, sa ne ia ș i pe mine ș i pe tata.
Imi amintesc de perioada aceea.
Adulții nu vorbeau decât despre cum sa plece din Viena.
E interesant, pentru ca acum suntem intrebați de ce nu am plecat.
Când ma gândesc ce insemna sa plecam... Era imposibil.
In primul rând, trebuia sa ai pe cineva In țara In care plecai.
Cineva care sa garanteze ca nu vei fi o povara
pentru guvernul acelei țari.
Apoi lți trebuia o viza de la Ministerul de Externe
sau de la Guvern, pentru a fi acceptat.
Apoi, un permis de trecere de la naziș ti.
Toate aceste lucruri Impreuna.
Toate aveau perioada de valabilitate. Trebuia sa le ai pe toate.
De obicei, nu era posibil.
Cel mai greu era sa gaseș ti o țara In care sa mergi.
Se discuta despre Argentina, Uruguay, Paraguay, Venezuela,
ș anghai, Cuba, Republica Dominicana.
Tin minte ca am mers cu tatal meu la Consulatul american.
Coada Incepea de la capatul strazii, pe scari, pâna la camera.
Suntem acum In vara lui 1938.
Am ajuns in Statele Unite pe 1 mai 1951.
A trebuit sa aș teptam 13 ani.
De abia intrasera trupele germane In Austria ș i Hitler
a cerut anexarea zonei sudete din Cehoslovacia.
A cerut ca provincia, In care locuiau mai mult de 3 milioane
de etnici germani, sa se lipeasca Reich-ului.
Pe 1 octombrie, cu acord internațional,
trupele germane au intrat In Sudetenland, anexând
o cincime din teritoriul cehoslovac Reich-ului ș i deschizând drumul
catre dezmembrarea tarii.
Oamenii se Intrebau ce se va Intâmpla mai departe.
Tata era optimist, pentru ca facea afaceri cu francezi,
care li scriau: "Va fi rau, plecați de acolo. "
Dar, pentru tata, aș a ceva n-avea cum sa se intâmple.
Avea mare incredere in umanitate.
Spunea ca prefera sa aiba incredere in oameni ș i sa fie dezamagit,
decât sa-ș i traiasca viața neavând incredere in nimeni.
Cu mai puțin de o jumatate de an mai târziu,
Hitler avea sa distruga statul cehoslovac.
Naziș tii continuau persecuțiile asupra evreilor.
In noiembrie, au pus la cale un pogrom, pe care l-au numit
mai târziu "Noaptea de cristal".
9 noiembrie 1938
Am avut un vis ciudat In noaptea In care a fost arestat tata.
Cina din seara aceea a fost ultima la care a luat parte ș i tata.
L-am privit ș i m-am gândit ca nu-i cunosc bine trasaturile.
Știi cum priveș ti pe cineva intens?
Ceva mi-a spus ca trebuie sa-mi intiparesc acea imagine in minte.
Inainte de a merge la culcare, tatal meu mi-a spus, cu o voce grava:
"Daca auzi zgomote ciudate in timpul nopții, scoala-te imediat
ș i ascunde-te in dulapul din hol. "
L-am spus: "Nu Ințeleg. "
Și, cum nu-i statea In fire, tata mi-a spus:
"Nu pune intrebari, fa ce iți spun. "
M-a trezit la doua noaptea o bataie puternica In uș a.
Erau doi naziș ti care strigau: "Sunteti arestati! #
Imbracați-va ș i veniți cu noi!"
Țin minte ca era o noapte foarte rece ș i Intunecoasa.
Ne-am dus toți la punctul de Intâlnire, care era o piața larga.
Erau mii de evrei acolo.
Mii.
Unii cunoscuți, alții necunoscuți. Erau batuți. Plângeau.
Toți erau Impietriți.
Imi amintesc foarte clar ca-I bateau pe rabin.
Și scosesera Tora din sinagoga.
O calcau in picioare.
Mi-am luat bicicleta ș i m-am dus la ș coala, ca Intotdeauna.
Nici un magazin evreiesc pe lânga care am trecut
nu fusese lasat neatins.
Marfa era sau In strada sau fusese furata.
Când m-am apropiat de ș coala, am vazut doua coloane imense de fum,
din directia in care fusesera cele doua mari sinagogi din Frankfurt.
Le dadusera foc.
Școala era la capatul opus al strazii pe care era sinagoga.
Am fost târâta de mulțimea de copii.
Toți se duceau pe terenul de joaca sa priveasca flacarile.
Dintr-odata, cineva a spus: "E o evreica aici, sa-i dam foc ș i ei!"
Nu ș tiu nici pâna azi cum am ajuns acasa.
Când am ajuns acasa, mama era in stare de ș oc.
Tata fusese arestat.
Tatal meu era o persoana care spunea ceea ce gândea.
Când au venit la Buchenwald ș i au luat toate bretelele ș i ș ireturile
barbaților, el a protestat spunând:
"Nu-i puteți trata pe oamenii aceș tia In vârsta astfel. "
L-au dat exemplu.
L-au batut pâna la moarte in fața tuturor, pentru a instaura
teroarea ș i supunerea.
Ne-au oferit cenuș a tatalui meu In schimbul banilor.
Și, In cele din urma, urna a ajuns.
Și l-am ingropat in cimitirul evreiesc.
Dar, desigur, nimeni nu ș tie daca era cu adevarat cenuș a lui.
Am auzit pe cineva lovind In uș a, aș a ca matuș a, mama
ș i eu ne-am ascuns In pod.
Ne-am ascuns Intr-un dulap vechi.
Și imi amintesc ca m-am simțit ca ș i cum mi-aș fi petrecut
toata viața in acel dulap.
Imi amintesc ca i-am spus mamei in ș oapta:
"Vreau sa plec de aici. Nu doar din acest dulap...
Vreau sa plec din Germania. "
Case arse, magazine devastate. Teroarea domneș te.
Atitudinea lumii s-a schimbat.
Anglia era singura țara dispusa sa primeasca emigranți.
Insa numai pentru copii, care sa nu ameninte
locurile de munca ș i fondurile publice.
La câteva zile dupa pogromul nazist, liderii englezi ș i evrei
s-au Intâlnit cu primul ministru Chamberlain, pentru a-I convinge
sa dea voie In țara copiilor nelnsoțiți, creș tini ș i evrei,
pâna la vârsta de 17 ani.
Șase zile mai târziu, quakerii s-au alaturat liderilor evrei,
pentru a prezenta guvernului un plan de salvare, care urma
sa fie finanțat de catre organizațiile religioase ș i pentru refugiați.
In noaptea aceea, Camera Comunelor
a dezbatut chestiunea ș i s-a aprobat planul.
Liderul pentru tineret a spus:
"Suna-I pe Otto Hirsch, are o treaba pentru tine. "
M-am dus la el ș i a spus:
"Am o rugaminte. Am fost informați ca guvernul britanic
ș i Camera Comunelor au discutat soarta evreilor din Germania,
dupa toata aceasta publicitate, ș i au fost dezgustați. "
Lumea ingrozita de brutalitatea naziș tilor.
Au ajuns la concluzia sa-i accepte pe copii
pentru o perioada de timp.
"Avem un birou operațional. Sa vedem ce poți face. "
In timp ce transporturile se desfaș urau In secret
In Germania ș i Austria,
mii de refugiați din Sudetenland continuau sa fuga la Praga.
Agentul de bursa englez Nicholas Winton a fost chemat
de un prieten sa vada situația cu ochii lui.
A facut un tur al taberelor de refugiați Impreuna cu Doreen Warriner,
reprezentanta Comitetului Britanic pentru Refugiații din Cehoslovacia.
Ne-am dat seama ca situatia e mult mai grava decât credeau
cei din Londra.
Doreen Warriner a spus: "Nu ș tiu ce vor face cu copiii. "
Aproape imediat, i-am spus:
"Daca atunci când ma Intorc In Anglia, aflu ca li se da voie
sa intre In țara, o sa Incerc sa-i aduc pe câțiva In Anglia. "
Când am ajuns acasa, mi s-a spus:
"In anumite condiții, poți sa aduci câți copii vrei. "
Trebuia sa gasim pe cineva care sa garanteze cu 50 de lire
ca nu vor emigra mai departe, ceea ce, in banii de azi,
inseamna cam o mie de lire.
Erau foarte multi bani.
Apoi trebuia sa gasesc o familie pentru fiecare copil.
Nu era uș or, dar nici atât de greu nu era.
E mai uș or sa gaseș ti pe cineva care sa gazduiasca un copil
decât un adult.
Am Incercat sa obțin ș i implicarea Americii, le-am scris la o mulțime
de senatori, care mi-au raspuns cât de Ingrijorați erau ș i motivele
pentru care nu puteau face nimic.
In Statele Unite, o lege a Congresului, pentru acceptarea a 20000
de copii refugiați a murit In faza de proiect.
Unul dintre argumentele contra a fost ca acceptarea copiilor
fara parinții lor ar fi Impotriva lui Dumnezeu.
Tata mi-a spus:
"Eu ș i mama nu putem pleca, dar tu vei pleca. "
"Cum adica, voi pleca?", am spus.
"Pleci in Anglia", mi-a spus el.
"Când?" "Joi", mi-a spus el.
Franzi Groszmann, mama lui Lore Segal.
Am ș tiut ca trebuie sa plece ș i ca trebuie s-o las.
Dar nu-mi imaginam ca voi fi in stare.
Soțul meu mi-a spus ca trebuie sa plece,
nu m-a ascultat.
Aranjase totul pentru ea.
A trebuit sa cedez ș i m-am convins In final
ca a avut dreptate.
Dar durerea era de nesuportat. Nu poate fi descrisa.
Tatal meu a murit când aveam trei ani.
Mama a trebuit sa se duca sa munceasca,
aș a ca am crescut Intr-un orfelinat.
Când evreii polonezi au fost arestați In toata Germania,
am aflat ca mama fusese deportata.
Alexander Gordon, Hamburg, Germania
Eram pe cont propriu.
Nu aveam pe nimeni, nu aveam nimic.
M-am dus la Gemeinde.
Era o femeie minunata acolo. Ma cunoș tea.
A spus: "Pascha, ce faci aici? Unde este mama ta?"
L-am spus: "Mama a fost deportata. "
Și mi-a spus: "Acum se petrece ceva. "
Cred ca ar trebui sa pleci ș i tu. A fost transportul copiilor.
A spus: "Mai bine te-ai inregistra imediat pentru ca eș ti singur.
Ce o sa faci?"
L-am spus: "Bine, o sa ma duc in Anglia. "
Aș a, ca pe un simplu fapt, ca ș i cum nu era nimic.
In adâncul sufletului, cred ca eu ș i sora mea datoram
supraviețuirea noastra morții tatalui meu.
Pentru ca au triat copiii care aveau probleme,
care erau orfani sau ai caror parinți nu mai puteau
sa le poarte de grija.
Ei au mers cu acest transport.
Mama a venit acasa ș i a spus ca ne-a Inscris.
Cam doua saptamâni mai târziu, parinților mei li s-a spus
ca puteam pleca.
La o saptamâna sau doua, parinții mei au decis
ca ș i sora mea sa plece. Acum plecam amândoua.
Trebuie sa le fi fost greu sa ia o astfel de decizie.
Am avut cam doua saptamâni pâna la plecare.
In acele saptamâni, atât mama cât ș i tata au Incercat sa ne dea
instrucțiuni ș i sfaturi cât pentru toata viața.
Bar Mițva-ul meu a fost la o luna dupa Noaptea de Cristal.
A avut loc Intr-un pod.
Tata nu era acolo, era Intr-un lagar de concentrare.
Era doar mama. M-am simtit oribil.
Nu a fost nici o petrecere dupa. Nu a fost nimic.
Ți-ai citit partea ta din Tora, ai comentat bucata respectiva
ș i asta a fost tot.
Am fost norocoș i ca a aparut totuș i cineva.
Am simțit ca, cu cât plecam mai repede din Germania,
cu atât o sa ne fie mai bine.
Mama mea adoptiva i-a scris baronului James de Rothschild
daca ar lua 24 dintre baieții ei, pe soțul ei, pe ea ș i pe cele doua fiice.
In ianuarie, el i-a scris, spunând ca e de acord.
Ne gândeam la Anglia ca la o țara a lorzilor ș i a conteselor,
din cauza regelui ș i a reginei.
Cele doua mici prințese ne-au placut foarte mult.
Am vazut fotografiile lor In ziare.
Incoronarea lor, cu hainele de hermina ș i coroanele princiare.
Bertha Leverton, Munchen, Germania
Și chiar ne gândeam ca aș a se imbraca oamenii in Anglia.
Poate nu in fiecare zi, dar uneori duminica.
La asta ne aș teptam noi de la Anglia.
Și asta era lucrul cel mai bun care se putea intâmpla.
Și eram atât de norocoasa, pentru ca toata lumea din jurul meu
incerca sa gaseasca locuri pentru copiii lor.
Și, din senin, aveam ș ansa sa plec in Anglia.
Cât de norocoasa pot fi?
Parinții mei mi-au spus ca o sa ma pot Intoarce la ș coala.
Ca voi Invața o alta limba, ca voi trai In Londra,
ca voi calatori cu metroul ș i mi-au zugravit o imagine frumoasa.
Și mi-au adaugat de nenumarate ori: "Vom veni ș i noi In curând. "
Totuș i, cu câteva zile inainte de a pleca,
i-am acuzat pe parinții mei ca incercau sa scape de mine.
Le-am spus:
"Știu ca sunt un copil de țigan ș i acum Incercați sa scapați de mine.
M-ați adoptat ș i nu ma mai vreți. "
Cred ca i-am ranit foarte tare pe parinții mei.
Cum politica Germaniei In 1938 era sa Incurajeze emigrarea evreilor,
naziș tii i-au lasat de bunavoie sa plece pe copii.
Atâta vreme cât nu luau lucruri valoroase cu ei.
Fiecare copil avea voie sa ia cu el o valiza, o sacoș a de mâna
ș i 10 marci.
Aveam patru zile pentru a ne face bagajele ș i a pleca.
Parinții mei erau atât de ocupați sa-mi faca bagajele,
Incât nici eu, nici ei nu am avut timp sa ne gândim la ce se Intâmpla.
Mama ne-a pregatit toate hainele.
Ne-a brodat cu dragoste inițialele pe toate hainele, pe toate batistele.
Cred ca am luat cu mine ș i ursulețul de pluș.
Mama dormea Intotdeauna pe o pernuța mica, pe care o punea
peste cea mare.
Am Intrebat-o daca pot s-o iau cu mine.
Mi-a spus: "Binelnțeles. "
Mama ne-a facut la amândoua haine noi.
O croitoreasa a venit acasa ș i ne-a facut toate hainele.
Pe altele le-a cumparat.
Aveam In jurul gâtului, pentru ca fusesem botezata
ș i pentru ca speram sa ne ajute, o cruciulița, un elefanțel ș i,
nu steaua evreiasca, ci un ingeraș.
Le-am pus pe toate, ca Atotputernicul sa aleaga el
carei religii sa-i aparțin.
Aș a de triste sunt lucrurile pe care mi le amintesc...
Imi amintesc de ultima seara, când toți verii ș i toate matuș ile
au venit sa-ș i ia ramas bun.
Una dintre matuș i avusese gemeni.
Era foarte suparata pe parinții mei, pentru ca reuș isera sa ma Imbarce
In acest transport ș i nu reuș isera sa-i includa ș i pe gemenii ei.
In camera aceea era durere, panica ș i furie.
La un moment dat, tata m-a luat pe genunchi.
Mi-a spus: "Când ajungi in Anglia, trebuie sa vorbeș ti cu toți englezii
pe care ii intâIneș ti ș i sa le ceri sa ne aduca ș i pe mine,
pe mama ta ș i pe bunicii tai. "
Și, pentru ca matuș a era acolo ș i era foarte suparata, a spus:
"Și pe matuș a ș i pe gemenii ei. "
Nu trecu mult ș i aveam o lista cu oameni pe care, la zece ani,
promisesem sa-i salvez de Hitler.
Transportul a Inceput In decembrie, la 3 saptamâni dupa pogromul nazist.
Deș i câțiva copii au plecat cu avionul, majoritatea au calatorit cu trenul.
Unele trenuri au plecat ziua. Multe altele au plecat In toiul nopții.
Fiecarui copil i s-a dat un numar.
Numarul meu, II am Inca, era 152.
Fiecare copil ș i l-a atârnat de gât. Acelaș i numar a fost ataș at valizelor.
Ne adunasem in grupuri de câte 50.
Erau acolo ș i mama ș i tata.
Mama vorbea cu mine, ca ș i cum ce se intâmpla
era un lucru normal ș i interesant.
Imi aduc aminte ca purta o haina cu guler de blana.
Avea fata ascunsa in blana.
Imi aduc aminte ca, deș i vorbea ca de obicei, avea fața Incinsa.
Roș ie ș i aprinsa.
Fiecare parinte i-a promis copilului sau ca II va urma.
Cum i-ar fi putut convinge altfel sa urce In trenuri?
"Peste câteva saptamâni, sau lucrurile se vor rezolva
ș i va veți intoarce sau vom veni dupa voi. "
Aceasta e promisiunea pe care fiecare parinte
i-o facea copilului sau.
A venit ș i momentul In care trebuia sa le spunem parinților:
"Nu puteți urca pe peron, poliția nu va da voie. "
M-am urcat pe un scaun ș i m-am adresat oamenilor.
Nu ș tiu unde am gasit curajul de a face asta.
Dar le-am spus parinților ca e ultima oara
când ne luam ramas bun.
Nu voiau ca publicul german sa afle ce se petrece,
pentru ca avusesera experiențe cu parinți care plângeau
ș i leș inau pe peron.
Aș a ca trebuia sa ne luam ramas bun.
Grupurile trebuiau sa-ș i ia ramas bun intr-o camera de aș teptare.
Și scenele erau destul de cutremuratoare.
Când fratele ș i sora mea au plecat,
toți ceilalți parinți plângeau cu amaraciune.
Sora Berthei Leverton
Mi-era aș a de teama.
Nu voiam ca mama sa plânga, pentru ca era o persoana puternica.
Ma gândeam: "Daca plânge, se vor Intâmpla lucruri groaznice. "
Ma tot uitam la ea ș i i-am spus: "Nu plânge. Nu vei plânge. "
Și nu a plâns.
M-am dus la gara care era Intesata de oameni.
Toți copiii erau cu parinții lor ș i eu stateam acolo singur.
Nu aveam parinți. Nu aveam pe nimeni.
Pur ș i simplu, eram acolo, cu o valiza.
Nu aveam pe umarul cui sa plâng.
Tot ce ș tiam e ca plecam departe.
Ma duceam in Anglia. Ce va fi, va fi.
In fiecare zi, tata Imi spunea: "Micuțo, nu vreau sa pleci.
Dar vreau sa pleci, pentru ca va fi mai bine pentru tine. "
A venit ș i acea zi ș i am plecat.
Mama ș i tata m-au condus pâna in vagon ș i mi-au urcat valiza.
Locul meu era chiar lânga fereastra.
Trenurile nemțeș ti aveau ferestre uriaș e
ș i tata a lasat-o deschisa pâna jos, ca sa-mi pot scoate capul afara.
M-a Imbrațiș at ș i m-a sarutat.
Vedeam cum fata tatalui meu se facea din ce in ce mai alba.
M-am gândit:
"Sper ca n-o sa i se Intâmple nimic rau. "
Arata Infiorator de palid.
Sarmanei mame i se facea din ce In ce mai rau.
N-am putut aș tepta ca trenul sa plece,
pentru ca nu voiam sa-mi amintesc asta.
Conductorul a venit ș i a dat semnalul de plecare.
Trenul a pornit. Tata a strigat: "Pupela!
Da-mi mâna!"
Și i-am dat-o, spunând: "Trebuie sa-mi dai drumul!"
"Nu, nu, nu! Nu vreau sa pleci!"
Deja plecasem.
Tata nu putea merge foarte repede, pentru ca era in baston.
Am mers puțin, mi-a luat mâinile ș i m-a tras prin fereastra.
Și am cazut.
Aș fi putut sa cad intre peron ș i tren...
era foarte puțin spațiu.
Nu s-a intâmplat aș a, dar ma durea ș i sângeram.
Eram distrusa, absolut distrusa.
Tata era in al noualea cer, pentru ca o avea inapoi
pe micuța lui Pupela.
Plecarea a fost Ingrozitoare.
E singurul lucru pe care n-o sa-I uit toata viata mea.
Ea se controla Intotdeauna atât de bine.
Intotdeauna fusese un suport moral solid pentru noi.
Și brusc, ș i-a aratat sentimentele. A fost Intr-adevar Ingrozitor.
Li vedeam fața, care arata toata durerea ș i agonia
prin care trecuse.
Inca II țin minte pe tata In timpul acelei mese.
Dar mi-ar fi placut sa am o imagine mai fericita cu mama.
Asta e singura imagine, a unei fețe contorsionate,
plina de agonie.
Este foarte trist.
Imi amintesc cum stateam la fereastra ș i Imi luam ramas bun.
Ma straduiam din rasputeri sa cred ca ne vom Intoarce.
Ca nu va fi pentru o perioada lunga de timp.
Dar când trenul a prins viteza ș i au disparut din vedere,
atât eu, cât ș i Vera, am plâns una in bratele celeilalte.
Parinții mei alergau pe peron.
Și inca imi amintesc, un fel de... in capul meu...
Auzeam acel refren: "Pleci! Pleci!"
Le-am privit fețele, iar lacrimile le ș iroiau pe obraji.
Și atunci am ș tiut. Oamenii aș tia chiar ma iubesc.
De asta ma trimiteau de aici.
Imediat am Inceput sa le scriu parinților mei.
Și le-am cerut scuze pentru ceea ce le spusesem.
Ca Incercau sa scape de mine.
Intr-o clipita, valiza disparuse, copilul disparuse, la fel ș i ceilalți.
Ramasese doar un mare gol.
Ne-am intors ș i ne-am dus acasa.
Nu vorbeam.
Era ingrozitor.
Copiii plecasera cu speranța ca parinții vor veni dupa ei.
Ca, Intr-o buna zi, se vor Intoarce ș i li vor vedea din nou.
Nu mi-am dat seama ș i nu mi-aș fi putut da seama niciodata ca,
doar cu un an ș i jumatate mai târziu, din aceeaș i gara, trenurile vor pleca
intr-o alta direcție, catre lagarele lui Hitler.
Daca sunt departe de tine,
In somn, sunt cu tine.
Când sunt treaz, sunt singur.
Nu trece nici macar o ora din noapte,
Fara ca inima sa nu se gândeasca la tine.
De mii de ori, ți-am daruit inima.
Imi amintesc ca In acea zi am cântat.
Am mâncat din bunatațile pe care ni le dadusera mamele noastre.
Când am ajuns la granița, eram foarte Inspaimântata,
pentru ca trenul se oprise In ultima gara,
Inainte de a intra In Olanda.
Fetele mai mari erau cele mai inspaimântate.
Ele ne-au speriat ș i pe noi.
Ele au spus: "Nu va miș cați. "
Și ș tii ce se intâmpla când stai ș i nu te miș ti?
Incepi sa tremuri, daca eș ti incordat.
Imi amintesc asta.
Stând acolo aș a incordata, tremurând.
Paza nazista de frontiera a venit foarte oficial
ș i i-a pus pe unii dintre copii sa-ș i deschida valizele.
Țipau la noi ș i se agitau.
Cautau lucrurile noi pe care oamenii ș i le luasera cu ei.
Copiii aveau haine noi ș i alte lucruri ș i nu le placea asta.
Le-au facut multe necazuri copiilor.
Plângeau Intruna. Eram acolo de ceva timp.
Au stat cât au vrut ș i se bucurau pentru ce ne faceau.
Apoi, dintr-odata, eram in Olanda.
Toata lumea jubila de fericire.
"La naiba cu naziș tii! Sa crape!
Acum suntem liberi!"
Erau strigate, chiote ș i cântari.
A fost cea mai frumoasa petrecere la care am fost vreodata,
deș i nu Ințelegeam cu adevarat ce se Intâmpla.
O țineam pe o fata mai mare de talie, ș i ea pe mine.
Fetele mari cântau.
Probabil erau cântece sioniste, dar cântam ș i eu,
pentru ca era foarte distractiv sa iei parte la o astfel de petrecere.
Nu numai ca cei de la frontiera olandeza
au fost foarte amabili cu noi,
dar au adus ș i un grup de doamne, care ne-au dat cacao ș i prajituri.
A fost ca o mana cereasca. A fost minunat.
Brusc, te simțeai ca ș i cum armura de fier ș i plumb
in care fusesei imbracat era luata de pe tine.
Era un sentiment de libertate minunat.
Am Inceput sa zâmbim.
Nu cred ca vreunul dintre noi mai zâmbise de ceva vreme.
Era minunat.
Apoi trenul a plecat spre Hoek van Holland.
Ne-am Imbarcat pe un vas care ne-a dus la Harwich.
A fost o calatorie neplacuta, deoarece Canalul Mânecii
este unul dintre cele mai groaznice locuri de traversat pe timpul iernii.
Erau copii mici ș i aveau rau de mare.
A fost o adevarata aventura.
Pastrez vie In memorie imaginea când m-am trezit
ș i am vazut pentru prima oara marea ș i rasaritul.
Când ma gândesc cât de frumos era...
Era numai Canalul Mânecii, dar, In 1939, mi s-a parut
un drum foarte lung.
Era un amestec de euforie, pentru ca vazusem ceva
atât de frumos ș i vazusem marea,
cu frica din mine, care nu m-a parasit in tot timpul
acelor ș ase ani ș i imi spunea: "Ce se va intâmpla acasa?"
Copiii exilați stârnesc mila lumii
Harwich, Anglia
Refugiați din cauza terorii.
Primul vas din Germania nazista a acostat.
Fiecare transport al copiilor a fost supravegheat
de Insoțitori adulți, cu condiția ca aceș tia
sa se Intoarca acasa dupa ce copiii vor fi ajuns la destinație,
altfel, transporturile vor Inceta.
Am mers cu ei de doua ori.
O data, vameș ii ne-au verificat ș i au spus:
"Avem o problema.
Tânarul acesta a luat cu el o vioara, care este foarte scumpa.
Nu este o vioara obiș nuita. "
Le-am spus: "Nu uitați ca aceș ti copii iau lecții de muzica ș i e clar
ca lui ii place muzica foarte mult, de aceea ș i-a luat vioara cu el. "
Explicația nu a prins. Atunci am mers pe noroc.
L-am spus baiatului: "Poți sa cânți ceva?"
"Desigur", a spus el.
Și a cântat imnul regal.
Baiatul nu putea fi oprit. A cântat toate trei strofele.
Când a terminat, vameș ul era foarte fericit.
L-am intrebat: "Acum eș ti convins ca-i place muzica?"
Și mi-a raspuns da.
Astfel, baiatul a putut sa ia vioara cu el in Anglia.
Apoi am ajuns la gara din Liverpool.
Toți copiii au fost luați de cineva. Doar eu nu.
Imi aduc aminte ca stateam Intr-o sala de aș teptare imensa.
Stateam, pur ș i simplu. Nimeni nu vorbea cu mine.
Cred ca am stat vreo ora, poate mai mult, nu ș tiu. #
Apoi au venit doua persoane care trebuiau sa ma ia In grija
ș i s-au prezentat.
Mi-au explicat ca locuiesc in Lincoln.
Ei nu vorbeau o boaba germana, eu nu vorbeam engleza.
Lincoln ar fi putut fi oriunde. Nu auzisem de acest loc.
Mama m-a trimis spunându-mi:
"Trebuie sa o tratezi pe cea care te va lua In grija
ca pe o mama temporara. "
Când am ajuns inapoi din Liverpool ș i ne-am dus la culcare, m-am dus la ea
ș i am imbrațiș at-o, dar m-a impins.
Mi-a spus: "Asta e pentru sclifosiți. "
Mi-ar fi putut spune altfel, de pilda: "Nu-mi place sa faci asta. "
Acele cuvinte nu m-au parasit niciodata.
In Anglia soseau saptamânal cam 300 de copii.
Cei ce nu au fost plasați la familii au fost cazați In centre create In graba,
In tabere de vara cum e cea din Dovercourt.
Au Incercat sa ne gaseasca o preocupare.
Partea memorabila e ca a fost una dintre cele mai reci ierni din istorie.
Luam masa toți Intr-o sala mare, In care ningea.
Mâncam niș te chestii ciudate. Peș te afumat.
Ce copil evreu din Austria a auzit vreodata de peș te afumat?
Aveam in farfurie niș te chestii uscate ș i sarate, cu zapada pe ele.
Era destul de interesant.
In timp ce stateam In jurul sobelor, Intotdeauna cu paltoanele pe noi
ș i cu manuș i In mâini, grupuri de oameni veneau
sa aleaga ce copii sa ia.
Am numit asta "oborul de vite", pentru ca In fiecare sâmbata
ș i duminica ni se spunea sa ne Imbracam
cu cele mai bune haine ș i veneau vizitatori.
Ne simteam ca maimutele la Zoo.
Oamenii ne cântareau din priviri.
Erai ales, luat de la masa ș i intervievat, sa vada
daca erai potrivit pentru a fi luat In familiile lor.
Majoritatea familiilor voiau fetițe blonde, cu ochi albaș tri,
Intre 3 ș i 7 ani.
Acceptau ș i baieți.
Ceilalți copii ș i-au gasit mai greu parinți adoptivi.
Desigur, aranjasera deja adaposturi care sa-i primeasca
pe copiii care nu fusesera aleș i, pentru ca trebuia sa fim aleș i repede.
Tabara era arhiplina.
In fiecare saptamâna sosea un alt transport.
Le scriam parinților mei, când o doamna Intr-o haina de blana
s-a aplecat Inspre mine ș i m-a Intrebat daca aș vrea
sa merg la Liverpool.
L-am raspuns ca mi-ar placea.
L-a spus doamnei care era cu ea: "Vorbeș te engleza. "
Prin asta ințelegeam sa raspund "da" la intrebarea:
"Ți-ar placea sa vii in Liverpool?"
Apoi m-a intrebat daca sunt ortodoxa ș i i-am spus ca da.
Au notat asta.
Ne-am Ințeles sa plec In Liverpool In ziua urmatoare
ș i, când doamnele au plecat, i-am Intrebat pe parinții mei
in scrisoare "Ce inseamna ortodox?"
Fratele meu a fost ales primul, ca tovaraș de joaca al unui baiețel
din Coventry.
Apoi am fost Intrebata daca mi-ar placea sa merg
la o familie din Coventry.
Binelnțeles, am sarit In sus de bucurie. Voiam sa fiu lânga frațiorul meu.
M-au ales ca fata in casa, dar nu ș tiam ce inseamna acest lucru.
Nu m-am gândit niciodata sa devin servitoare.
Dar am pus punctul pe "i", refuzând sa port uniforma.
Cred ca m-au luat ca sa faca parada In fața vecinilor,
pentru ca erau singurii din clasa muncitoare.
Șocul cultural a fost imens.
La fel, faptul ca hainele mele erau mai bune decât ale ei.
Aș a ca mi le-a luat pe toate.
Cred ca cei pe care i-am adus au fost mulțumiți, in mare.
Nu poți fi niciodata perfect mulțumit.
Au fost ș i unii nemulțumiți.
Unii care au fost luați ca servitori, daca erau destul de mari.
Nu pretind ca a fost un succes absolut, dar toți cei care au venit
au supraviețuit sfârș itului razboiului.
Simteai ca vrei sa faci ceva.
In Norwich, a avut loc o Intâlnire Intre evrei ș i cei care nu erau evrei.
Au intrebat: "Vrea cineva sa primeasca copii?"
Eu ș i soțul meu am spus ca da.
Ni s-au dat câteva fotografii. Țin minte o pereche de gemeni.
Ma durea inima, dar atunci nu-mi permiteam.
Nu ș tiam ce se va intâmpla. Atunci l-am luat pe Kurt.
Percy ș i Mariam m-au luat de pe vas ș i m-au dus acasa.
La intrare aș tepta fata In casa, care, mai târziu am aflat,
avea grija de toata gospodaria.
Pe scari statea un baiețel de 5 ani, care-I privea pe noul sau frate.
Când am ajuns acasa, camerista, Selena, m-a intrebat:
"Nu-I putem schimba?"
Era murdar ș i mirosea urât. L-am facut baie.
Hainele mele ferfenitate dupa trei zile de calatorie
mi-au fost luate ș i arse, am aflat mai târziu.
Am fost frecat din cap pâna-n picioare ș i Imbracat In haine englezeș ti.
Apoi familia s-a reunit la cina.
Imi aduc aminte de asta. E o limba pe care o ințelegeam.
Am inceput sa ma simt in largul meu.
Am Invațat engleza de la un neamț destul de batrân, care locuia
la câteva case de noi.
Poate din cauza ca il credeam nazist, dar eram ingrozit.
Atât de ingrozit, incât am invațat engleza imediat, ca sa nu trebuiasca
sa-I mai vad.
Șase saptamâni mai târziu le-am scris parinților mei,
in engleza: "Nu mai vorbesc germana. "
N-am reuș it niciodata s-o invaț din nou.
A fost foarte cuminte.
Li placeau dulciurile ș i se Ințelegea foarte bine cu John.
Știam ca in fiecare seara, când se lasa intunericul,
venea jos sa vada daca uș a e incuiata.
Imi aduc aminte de asta.
Mama era In Londra ș i pentru mine desparțirea
nu a fost traumatizanta, pentru ca ș tiam unde merg.
Am ajuns la gara din Londra, a venit sa ma ia ș i m-a dus
unde lucra ea.
Am locuit intr-o casa rece ș i pretențioasa din Anglia,
unde instruiau guvernante europene.
Daca nu ai fost copilul unei guvernante, n-ai de unde sa ș tii ca ele nu trebuie
sa aiba copii.
Nu eș ti binevenit ș i nu poți sta acolo.
Nu ș tiu cum s-a luat aceasta decizie, dar am fost trimis la Belfast,
la un adapost pentru refugiați evrei.
Când vezi ca viata ti-a fost salvata ș i ai fost adus la un adapost curat,
cu mâncare ș i cu alți copii,
cum poți sa nu fii fericit?
Dar mie imi mirosea a orfelinat,
ceea ce a devenit in scurt timp.
Orfelinatele
inspaimânta de moarte orice copil.
Sa fii Charles Dickens,
sa munceș ti, sa fii orfan.
La prima vedere, Waddesdon Manor era ca un castel din poveș ti.
Cedars era casa servitorilor. Locuiam acolo 26 de persoane.
Primul lucru pe care l-am facut a fost o partida de fotbal pe gazon.
Baietii localnici voiau sa vada pe cine adusesera In satul lor.
Când a sosit ora cinei, mi-au spus: "Ne vedem mâine. "
Eram foarte fericit, exuberant.
Am alergat la mama mea adoptiva ș i i-am spus:
"Cineva care nu e evreu vrea sa ne vedem ș i mâine. "
Am Inceput sa mergem la ș coala
ș i a fost minunat.
Pâna atunci nu ș tiusem cum e ș coala.
Ca poți participa.
Mi-a placut sa merg la ș coala.
Partea minunata e ca exista o biblioteca.
Petreceam mult timp acolo
ș i aș a am Invațat sa vorbesc engleza
ș i am Indragit literatura engleza.
A fost o experiența minunata ș i copiii erau foarte prietenoș i cu noi.
Știam ca voi merge la o ș coala de lânga Bournemouth, In Dorset.
Directoarea ș colii se angajase sa ma ia In grija.
Când am ajuns acolo erau multe fete, foarte politicoase
ș i foarte amabile.
Nu ințelegeam nimic din ce spuneau.
Mi s-a dat un pat.
Avea perdele, ca sa am intimitate.
Primul lucru pe care l-am facut a fost sa pun fotografia parinților
pe noptiera, ca sa le spun noapte buna.
In primele trei luni de la izbucnirea razboiului, inca am putut scrie acasa.
Le puteam impartaș i experiențele mele parinților.
Ne-am scris de multe ori.
Aș a ca nu m-am simțit atât de izolata.
"Aș a cum va puteți imagina, voi ați fost In permanența
In gândurile noastre.
Inca va vedem fețele, la fereastra vagonului. "
"Dragul meu ș oricel, sper ca aceasta scrisoare
va ajunge la tine, In noua ta casa, unde, cu siguranța, te vei simți bine.
Sa fii fetița cuminte ș i ascultatoare. "
"Dragi parinți, ce mai faceți?
Astazi am fost la prima mea lecție de engleza.
Salutari ș i sarutari. "
"M-a bucurat foarte mult scrisoarea ta, numai de n-ar fi
atâtea greș eli de ortografie. "
"Daca te-aș putea vedea macar un moment...
Dar nu pot sa-ți scriu decât scrisori pline de dor. "
"Draga tata, lți mulțumesc foarte mult pentru carțile de joc, pentru broș a
ș i pentru brațara.
M-am jucat cu ele o data. "
"Verific tot timpul cutia poș tala.
Orice rând de la tine ma umple de bucurie.
In fiecare zi li multumesc lui Dumnezeu ca eș ti pe mâini bune.
Te rog sa fii recunoscatoare. "
"Lubiții mei parinți, ma simt foarte In siguranța aici.
Daca nu mi-ar fi atât de frica pentru siguranța voastra... "
"De ziua mea mi-ati scris ca trebuie sa fiu mereu curajoasa,
altfel nu veti fi fericiti.
Va asigur ca zâmbesc mereu, chiar daca fortat. "
"Scrisoarea ta de ieri a fost atât de dulce ș i de dragastoasa,
Incât mamei tale i-au dat lacrimile.
Scrii atât de natural, Incât Imi imaginez ca eș ti In fața mea. "
"Scrisorile tale sunt ca o raza de soare pentru noi.
Viitorul nostru ne Ingrijoreaza. Vrem sa plecam de aici.
E cea mai mare dorinta a noastra.
Lți va fi greu sa ne aduci acolo, dar am sentimentul ca, In timp,
vei reuș i. "
Când am sosit In Anglia, primul lucru pe care am Incercat
sa-I fac a fost sa gasesc camine pentru oameni, pentru ca simțeam
ca oamenii nu ș tiau cât de disperata era situatia In Germania.
Cea mai mare problema a mea era sa incerc sa-i aduc pe parinții mei.
Era greu. Trebuia sau sa le gasesc o slujba ș i ma gândeam la vârsta
tatalui meu sau sa fac rost de garanția de 100 de lire ș i nu aveam de unde.
Am Inceput sa bat la uș a caselor mari, sa vad daca nu le pot gasi o slujba.
Mamei ca bucatareasa sau spalatoreasa,
iar tatalui meu ca gradinar.
Orice, doar sa-i iau de acolo.
Uneori bateam la uș a ș i izbucneam In lacrimi.
Alteori bateam la uș a ș i, cu engleza mea stricata,
Incercam sa explic despre ce e vorba, cine eram, ce voiam, de ce aveam nevoie:
De ajutor.
Am gasit pe cineva ș i a fost ca un vis devenit realitate.
Tata avea un var primar In Londra.
In fiecare weekend luam trenul, mergeam la Londra
ș i-I bombardam cu rugaminți.
Li spuneam: "Unchiule Paul, trebuie sa-i scoți pe parinții mei
din Germania. "
A spus: "Nu pot. "
Dupa toate insistențele mele, mi-a spus: "Poate sa vina,
daca are permis de munca. "
M-am Intors la Rothschild, am batut la uș a ș i majordomul,
care era foarte inalt, a ieș it ș i m-a intrebat: "Ce vrei?"
L-am raspuns: "Vreau sa vorbesc cu baronul Rothschild. "
"Aș teapta aici", mi-a spus, ș i am aș teptat.
Dupa vreo doua minute mi-a spus: "Vino cu mine. "
L-am spus: " Dle baron, varul tatalui meu li da lui ș i mamei viza,
daca au permis de munca. "
M-a intrebat fara ezitari:
"Ar vrea sa lucreze la o ferma avicola?"
"Face orice", am spus.
S-a dus la notar ș i a facut un permis de munca pentru parinții mei.
Familia care m-a ales erau singurii la care puteam apela
pentru o viza pentru surioara mea.
Era o fetita foarte frumoasa.
Nu aveau copii, le-am aratat fotografia lui Inge
ș i au parut s-o placa foarte mult.
Dar mi-am dat seama de un lucru.
Unchiul Billy ura parul roș u.
Unchiul Billy platea intreținerea pentru un copil cu par roș u,
care nu era al sau, de la prima lui soție.
Nu trebuie sa spun mai multe. Inge avea parul roș u aprins.
Chestiunea culorii parului nu s-a pus niciodata,
pentru ca eu aveam par castaniu.
Intr-o zi, m-a Intrebat fara tragere de inima:
"Ce culoare are parul surorii tale?"
L-am raspuns: "La fel ca al meu. " Și aș a a ramas.
L-au dat voie sa vina ș i au spus ca o vor lua la ei.
M-am dus cu multa bucurie In Anglia.
Era o aventura sa merg In strainatate, cu trenul.
Sora mea Imi trimitea scrisori fantastice. Totul era minunat.
Se simțea grozav, la fel ș i fratele meu.
Fratele meu spunea ca are un câine.
Când am ajuns acolo, aveau un câine ș i o pisica.
Câinele m-a muș cat. Nu m-am gândit mult la asta.
A sosit Inge, cu parul ei de flacari, roș u Tițian.
Unchiul Billy era furios. M-a facut mincinoasa.
L-am spus: "Doar pentru ca avea parul roș u, trebuia s-o las in Germania?
Acum puteți s-o trimiteți, nu ma supar.
Va multumesc ca ati adus-o aici. "
In final s-a calmat ș i a acceptat-o in casa.
Cred ca am avut o presimțire, odata, când ma jucam ș i râdeam.
A existat un moment când puteam ș i ar fi trebuit sa fac ceva
pentru a-i aduce pe parinții mei.
Din tabara Dovercourt am scris doua scrisori
catre Comitetul pentru Refugiați din Londra.
Cred ca au fost miș cați de scrisoarea unui copil care le cerea sa le aduca
parinții din Viena.
Le-au dat parinților mei viza.
Au aparut In mod miraculos In Liverpool, In ziua
In care Implineam 11 ani.
Țin minte ca am simțit ca greutatea teribila
pe care o purtasem fara sa ș tiu mi s-a luat din spate.
Totul era In curs de desfaș urare pentru a-i aduce pe parinții mei.
Apoi a Inceput razboiul ș i acesta a fost sfârș itul.
Simțeam ca e sfârș itul lumii.
Cutremurator, daca ma gândesc.
Totul se construia in jurul ș ederii mele temporare in Anglia.
Ora fatala a sosit ș i Germania ș i Anglia sunt din nou In razboi.
La 25 de minute dupa declararea razboiului, s-a primit
primul avertisment aerian.
Toate lucrurile despre care vorbiseram, scrisesem sau la care ne gândisem
s-au prabuș it.
Totul s-a prabuș it.
Cred ca am plâns nu saptamâni, nu luni, ci ani intregi.
Razboiul a pus sfârș it tuturor transporturilor de copii
ș i emigrarilor legale din Europa Centrala catre Anglia.
De asemenea, a pus capat schimbului de scrisori Intre copii ș i parinții lor.
Singura cale de comunicare erau ilustratele cu 25 de cuvinte
trimise prin Crucea Roș ie Internaționala.
O data cu Incetarea scrisorilor a intervenit izolarea.
Era un acord tacit sa nu vorbeș ti despre ceea ce te facea sa suferi.
Nu puteam vorbi ceha cu nimeni.
Nu voiam sa-i spun surorii mele cât eram de nefericita,
pentru ca simțeam ca e prea mica.
Am scris despre acea perioada In jurnalul meu.
"N-am visat vreodata ca poți fi atât de singur ș i ca poți trai
cu temerea permanenta pentru cei iubiți.
Lacrimile pe care le vars noaptea nu-mi alina suferința, deș i mi s-a spus
ca te simți mai bine dupa ce plângi.
Nu ma aleg decât cu fața umflata ș i inima la fel de grea ca Inainte. "
Adesea, dimineața, perna mea era uda.
Era un gradinar care nu Ințelegea prin ce treceam.
Imi spunea Intotdeauna: "Nu-ți face griji, nu va dura mult. "
Fie ca il credeam sau nu, imi facea bine sa-I aud spunând asta.
Intotdeauna imi dadea o floare.
La câteva luni de la sosirea In Anglia, mulți refugiați,
Impreuna cu alți copii englezi, au fost forțați sa se mute la familii noi,
pentru a se pune la adapost de bombardamente.
- Ați fost de acord sa luați doi copii? - Da, o sa iau doi.
Doua fetițe. O sa fie fericite cu dvs. , sunt sigur.
- Multumesc mult. - Sunt doua fetițe frumoase, nu?
Nici una dintre cele cinci perechi de parinți adoptivi la care am stat
nu m-a putut ține mult.
Dar toti au avut mila de a lua un copil evreu.
Nu erau foarte calzi ș i nu ma iubeau.
Nici eu nu ii iubeam.
Oricum, au facut ceea ce nu facem mulți, ș i-au complicat traiul.
La bucatarie, in dormitor ș i in sufragerie era mereu prezenta
o mica straina.
Mariam era cam distrata. Asta era felul ei de a fi.
Era iubitoare, dar nu ma Imbrațiș a ș i nu ma saruta.
Mama era exact invers.
Nu ma saruta doar o data, ma copleș ea cu rafale de sarutari.
Mariam era distanta ș i amabila ș i cred ca de asta aveam nevoie,
pentru ca nu reuș eam sa simt ca aparțin acelui loc.
Lar orice insistenta mi-ar fi facut situația mai grea.
Nu a plâns deloc. Nu reuș eam sa ințeleg.
Doar o data.
Le placea sa asculte programe la radio.
El venea sa se aș eze pe genunchii mei.
S-a dat ceva la ș tiri.
Am auzit un mic suspin ș i asta a fost tot.
Am Incercat sa nu-i supar, pentru ca-i iubeam
ș i ma simțeam foarte dependent.
Grija mea principala era ca voi fi alungat.
Știu ca asta i s-a intâmplat unui alt baiat, mai mare,
care fusese luat de niș te prieteni ai familiei Cohen.
Era arogant ș i imposibil, ș i, in cele din urma, au trebuit
sa-I trimita in alta parte.
Am auzit ca se intâmplase asta ș i in alte locuri.
Ma simțeam pe muchie de cuțit.
Am auzit ca mama nu mai era In Londra, ca se Intorsese In Viena,
pentru a-I lua pe tatal meu, care era de nemiș cat.
M-am hotarât sa fiu de piatra, sa nu ma miș te nimic,
sa nu am sentimente.
Asta m-a facut sa rezist timp de ș ase, ș apte ani.
Am primit o bursa la ș coala de filologie.
Oamenii Imi spuneau mai mult din gelozie:
"La ș colile acestea sunt snobi antisemiți.
Trebuie sa ai grija de tine. O sa-ti faca necazuri. "
Și m-am dus la ș coala.
Aveam o cravata cu emblema ș colii sau un sacou...
Intram intr-o lume noua. Incepea sa se arate soarele.
Am mers la ș coala ș i a venit un tip care mi-a spus:
"Cine eș ti tu?"
L-am pus la pamânt.
Totul avea un preț.
Trebuia sa fiu bun tot timpul ș i sa-mi stapânesc furia.
O singura data mi-am pierdut controlul.
Luam Intr-o zi micul dejun cu John ș i ne certam dintr-o prostie,
cine sa manânce primul marmelada.
Și Kurt a aruncat cu un cuțit. A fost singura lui abatere.
L-a ranit pe John sub ochi. Nu a fost frumos.
Dr. Rose, care ne era prieten, locuia in apropiere.
A venit ș i s-a infuriat.
"N-ar fi trebuit sa luati acest copil, bla, bla, bla... "
A Ingrozit Intreaga familie ș i pe mine.
De atunci, mi-a fost teama sa nu-mi pierd controlul.
Alte simptome interne erau permanentele deranjamente stomacale.
Pâna când am plecat in armata ș i am mâncat ingrozitor
ș i m-am simțit bine.
Am o analogie pentru asta.
Experiența pe care am avut-o toți, de a gasi o pasare cu aripa rupta,
pe care o iei in palma.
Crezi ca va sta acolo cuminte, cu penele ei calde.
Dar nu e aș a.
Incepe imediat sa se zbata ș i e foarte greu s-o ții.
Vrea sa zboare.
Tu vrei sa o oblojeș ti, dar ea vrea sa scape.
Cred ca aș a eram cu toții.
Cu siguranța eu aș a eram. Nu eram o companie placuta.
Mi-am gasit o noua slujba In Londra,
unde am lucrat pâna pe 28 iunie 1940.
Era ora mesei ș i mâncam un sandviș, când au aparut doi tipi.
De la C. I. D.
"Ce am facut?"
"Nimic. Eș ti Abrascha Gorbulski? Eș ti arestat. "
"Arestat? Pentru ce?"
"Eș ti un strain duș man, te rugam sa vii cu noi. "
Dupa ce Germania a invadat Europa de Vest,
englezii au Inceput sa-i adune pe toți refugiații din Austria
ș i Germania care aveau vârsta de peste 16 ani.
Deș i majoritatea refugiaților fugisera de persecuțiile naziste,
toti cei cu accent strain erau vazuti ca potențiali sabotori.
In câteva luni, guvernul sechestrase
aproximativ 30000 de barbați ș i femei.
Planul era sa fie deportați cât mai multi dintre ei.
Lucrul frumos in viata este ca nu-ti aduci aminte
decât de lucrurile bune care ți s-au Intâmplat. #
Lucrurile rele le uiti.
De fapt, trebuie sa faci eforturi sa-ti aduci aminte de ele.
A trebuit sa ne Imbarcam pe un vas.
Paziti de soldati cu baionete.
Ne impingeau, spunând: "Lasați-va bagajele aici.
Le veti lua mai târziu. "
Ne impingeau spre punte.
Fara sa-mi dau seama, am coborât scarile
ș i, din nou, alte scari, pâna m-am trezit pe puntea a treia.
Peste 2500 de prizonieri, de doua ori mai mult decât putea duce nava,
au fost Inghesuiți pe "HMT Dunera",
care trebuia sa se Indrepte spre Canada.
La doua zile departare de Liverpool,
Dunera a fost depistata de un submarin german.
Dintr-o data, ceva a lovit nava. Luminile s-au stins.
Acesta e sfârș itul.
Toata lumea se inghesuia spre scarile care duceau
spre puntea de sus.
Dupa doua minute, accesul era blocat,
pentru ca erau multe scari ș i oamenii se sufocau.
Dintr-odata, luminile s-au reaprins.
Toata lumea s-a oprit ș i s-a intors din drum.
Torpila nu a explodat, dar am avut impresia
ca ne-a lovit lateral.
A trecut pe lânga noi. Norocul nostru.
Altfel, am fi fost neputincioș i, terminați.
Calatoria spre vest a durat câteva zile.
Dar, brusc, cineva a spus:
"Ceva s-a intâmplat, nu mergem inspre vest. "
O luasem catre sud.
Nu aveam idee unde mergeam, doar daca nu ar fi fost Australia.
Am stat nemâncați zile Intregi. Ne tratau ca pe niș te porci.
Sleiți de foame zilnic, oamenii faceau coada la bucatarie
pentru a primi borcanele goale in care fusese gem,
sa manânce ce mai ramasese in ele.
Și pentru o felie de pâine.
In fiecare zi era mai rau decât In ziua precedenta.
Și ne aflam pe nava de aproape doua luni.
Ce s-a intâmplat pe Dunera?
Ani mai târziu, ma gândeam: "Nu se poate sa mi se fi intâmplat mie.
Trebuie sa fi fost altcineva. "
E prea oribil pentru a fi descris in cuvinte.
MAI SOSESC REFUGIATI
In portul Sydney a sosit un grup de refugiați,
transbordat pe un feribot.
Strainii duș mani sunt trimiș i In Australia pe durata razboiului.
Inainte de a ne da seama, coborâsem de pe nava.
Primul lucru de care Imi aduc aminte este ca fiecare am primit o cutie
cu mâncare.
A fost cea mai buna masa pe care am luat-o vreodata.
Dupa doua luni de foamete, am deschis cutia.
Inauntru erau doua sandviș uri cu brânza, atât de groase, un mar,
o banana, o portocala, ș i dadeau ș i porții duble.
A fost incredibil.
Pe parcursul desfaș urarii razboiului, In Anglia au Inceput sa soseasca
veș ti despre arestari ș i deportari ale evreilor din Europa Centrala.
In primavara lui '43, din oraș ul Berlin au fost evacuati ultimii evrei.
Au venit ș i m-au luat ș i pe mine ș i pe familia mea.
Am fost duș i la un loc de adunare.
Dupa doua zile am fost deportați la Auschwiț.
Când am urcat in tren, care era pentru transportul vitelor
nu ș tiam unde mergem.
Când am ajuns la Auschwiț, ni s-a ordonat sa coborâm din trenuri.
Femeile cu copii la stânga ș i barbații la dreapta.
A fost ultima oara când am vazut-o pe soția mea de atunci ș i pe copil.
Lory Cahn ș i familia ei au fost deportați la Theresienstadt,
ghetoul ceh cu care naziș tii pacaleau lumea cât de uman trateaza prizonierii.
In timp, numarul prizonierilor din Theresienstadt a depaș it
capacitatea lagarului.
Intr-o zi au venit In baraca noastra ș i m-au strigat pe nume,
sa ma prezint la gara.
M-am dus la gara.
Când te strigau pe nume, trebuia sa mergi la ofițerul SS,
care te taia de pe lista ș i urcai In vagon.
Am ajuns acolo ș i mi-am repetat numele.
El mi-a spus: "Tu nu mergi. "
Nu aveam idee ș i nu indrazneam sa intreb ce e la capatul calatoriei.
Am fost trimisa inapoi.
Asta a ținut cam doua saptamâni.
Am fost la gara, cred ca de patru ori, ș i eram distrusa.
Sa-ți iei la revedere de la parinții tai o data, de doua ori, de trei ori,
ș i a patra oara.
Și inca o data, când fusesem in transportul copiilor.
A fost absolut devastator.
De fiecare data când ne luam ramas bun, sfâș iam o parte
din mama ș i din tata ș i din mine.
Ultima oara când s-a Intâmplat, i-am spus ofițerului:
"Nu va suparați, dar vreau sa merg. "
"Eș ti sigura?" Am spus ca da.
Mi-a taiat numele de pe lista ș i am plecat.
Nu ș tiam ca mergeam la Auschwiț.
O buna bucata de timp n-am avut veș ti de la parinții mei.
Mi-am spus ca e din cauza razboiului.
Am gasit o mulțime de motive ș i scuze.
Intr-un final am primit o scrisoare de la tata, In care spunea:
"Mâine voi fi deportat catre o destinatie necunoscuta.
S-ar putea sa nu primeș ti mult timp veș ti de la mine. "
Apoi am primit o scrisoare de la mama. Spunea:
"Mâine voi fi deportata de aici. "
Ma Incuraja sa fiu cuminte ș i buna, sa țin capul sus
ș i sa nu-mi pierd speranța.
Cred ca ș tia ce avea sa i se intâmple.
Am primit o ultima veste de la ea, o ilustrata datata 4 septembrie 1942.
Era scrisa cu un scris tremurator.
A spus ca pleaca In est ș i ca lș i ia ramas bun pentru totdeauna
de la mine.
Timp de mulți, mulți ani, am vazut ilustrata In fața ochilor mei,
In care scria ca "pleaca spre est", Ințelegeam ce vrea sa spuna,
ca pleaca undeva spre rasarit.
Imi spuneam ca poate merge la Kippenheim ș i ca poate e bine.
Dar nu ințelegeam de ce iș i ia adio.
Intotdeauna am simtit ca ar trebui sa fiu recunoscatoare ca am fost salvati
ș i ca au existat oameni care ne-au luat la ei.
Și ca ar trebui sa fiu fericita aici.
Dar nu a fost un loc bun.
Unchiul Billy, care nu era foarte curajos,
pleca in fiecare noapte la țara ș i ne lua cu el.
Fugeam de bombe.
Pâna intr-o zi, când oamenii la care stateam,
dormeam cu toții intr-o camera, la țara, au spus ca nu vor copii germani.
Și nu ne-am mai dus la țara.
Intr-o zi s-au declanș at sirenele ș i a Inceput ceea ce e cunoscut
drept "Coventry Bliț".
Au Inceput sa cada bombele.
Am stat la mama matuș ii Vera, care avea un internat.
Bombele au cazut toata noaptea, iar Coventry era un teren minat.
Eram Intr-o casa care a fost bombardata.
Sus a izbucnit un incendiu ș i am fugit toți afara.
Dimineața, când matuș a Vera ș i unchiul Billy s-au Intors
ș i au vazut internatul fara pereți, doar scheletul unui pat,
au fost ș ocați ș i ne-au crezut pe toți morți.
Au alergat acolo la cladirea cealalta, iar noi eram acolo bând ceai,
teferi ș i nevatamați.
A fost singura data când am vazut-o
pe matuș a Vera plângând.
M-am simțit uș urata ca avea ș i ea inima.
Stop!
Avansati!
- Jorgensky! - Aici!
- Țufevich? - Aici!
- Leventhal! - Aici!
- Alba! - Aici!
- Rosenthal! - Aici!
- Tozic! - Aici!
- Tolina! - Aici!
Da, toți au astfel de nume.
Compania pe care o conduc eu e formata aproape in intregime
din antifasciș ti germani ș i austrieci.
Este una dintre cele 15 companii straine din corpul de pionieri.
Scandalul Dunera ș i tratamentul refugiaților a Inceput sa schimbe
opiniile In Anglia.
Guvernul a Inceput sa dea drumul celor sechestrati
ș i le-a permis sa se Inroleze In armata britanica.
Cei care voiau sa se Intoarca In Anglia o puteau face,
cu o conditie.
Sa se Inroleze In armata.
Eram nerabdator sa ma implic ș i eu.
In primul rând, ii uram de moarte pe nemți.
Și vroiam sa fac parte din asta.
In plus, ce aveam sa fac in Australia?
Sa stau in Australia pe toata perioada razboiului?
Doamne fereș te!
Fetelor, e ceva urgent.
Daca aveți Intre 17 ș i 19 ani, va puteți oferi voluntare pentru ATS.
Cu cât mai repede veniți, cu atât oportunitațile de munca
sunt mai variate.
Haideți, fetelor! E o urgența.
La 18 ani, a trebuit sa muncesc sau sa ma Inrolez.
Am decis sa ma Inrolez.
Am simțit ca li datorez mulțumiri Angliei
pentru ca mi-a salvat viața.
Ca soldat, eram intr-un mediu in care nu eram diferita de ceilalti.
Cred ca era pentru prima oara In viața.
Cred ca, In Lincoln, mai mult sau mai puțin,
am existat.
Aș teptam toate zilele de mâine care aveau sa urmeze.
Aveam mulți prieteni ș i faceam lucruri
pe care nu le facusem Inainte.
Ma simteam ca oricare.
Și cei de la stânga ș i cei de la dreapta
erau la fel ca mine.
Pentru prima oara in viața, simțeam ca pot face tot
ce pot face ș i ceilalți.
Voiam sa fac ceva pentru ca razboiul sa se termine.
Mi-am spus: "Vreau sa fiu infirmiera. "
In primul an, era cât pe ce sa renunț.
Mi s-a parut foarte greu, dar eram hotarâta s-o fac.
Al doilea an a fost mai bine, apoi m-am obiș nuit. #
Eram atât de ocupate, incât n-aveam timp
sa ma gândesc la mine.
Dupa doi ani In care nu avusesem veș ti de la parinții mei,
viața s-a Intins la infinit, dar, pe neaș teptate,
am auzit ca parinții noș tri ajunsesera in Spania.
In fiecare noapte de la desparțirea de parinții mei ma rugasem:
"Te rog, Doamne, sa nu dureze mai mult de cinci ani. "
Aproape se Implineau cinci ani In ziua In care am primit telegrama.
Scria: "Sosim vineri la 4:45. " Atât.
Din nefericire, trenul de 4:45 era ș i cel cu care se intorceau
prietenii mei de la ș coala.
Știam ca, de moment ce intregul sat ș tia ca vin, vor veni toți la gara
ș i colegii mei de ș coala ma vor vedea cum,
pentru prima oara in cinci ani, eu, fratele ș i sora mea
ne vom intâIni parinții.
Era un supliciu teribil.
Ne-am dus la gara sa-i aș teptam.
Dar n-am putut face fața.
M-am intors acasa ș i am spus:
"Merg acasa, sa pun ibricul pe foc. O sa le prinda bine o ceaș ca de ceai. "
Cât de englez poți deveni?
Am aș teptat ș i am tot aș teptat. A durat o imensitate pâna au venit.
Dintr-odata au aparut fratele ș i sora mea,
impreuna cu un cuplu in vârsta.
Am alergat in intâmpinarea lor.
Știam ca sunt parinții mei, dar nu erau aceiaș i
de care ma desparțisem.
Erau mult mai In vârsta ș i erau secatuiți.
Nici noi nu mai eram copiii de care se desparțisera.
Mi-am dat seama ca nu pot spune nimic, decât numele lor.
Mama, tata.
Stateam ș i ne uitam unii la ceilalți.
A fost un moment traumatizant.
Pentru Inge a fost trist, pentru ca nu mai vorbea germana.
Fratele meu vorbea stricat.
Eu eram singura care putea comunica cu ei.
Dar barierele au cazut ș i eram din nou o familie.
Schimbul de focuri a Incetat ieri pe toate fronturile.
Razboiul se apropie de final.
Imi aduc aminte foarte clar de Ziua Victoriei.
A fost minunat.
Am dansat toți In Piccadilly Circus.
Credeam ca o sa-mi vad parinții saptamâna viitoare.
M-am intors ș i le-am scris amândurora, scrisori separate,
pentru ca aveam adrese separate de la Crucea Roș ie din Theresienstadt.
Dupa trei, patru luni, scrisorile mi s-au Intors.
A trecut mult timp.
Pe spate scria doar:
"Deportați la Auschwiț, octombrie, '44. "
Lar razboiul s-a terminat in mai, '45.
Aș a am aflat.
Dupa terminarea razboiului, eu ș i Hella ne-am dus
la Comitetul Crucii Roș ii ș i i-am rugat sa ne caute parinții.
In cele din urma, am primit o scrisoare In care scria ca mama
fusese ucisa In Minsk, In Rusia, unde fusese deportata.
E foarte greu sa infrunți adevarul, când ai sperat intotdeauna.
Bineințeles,
nu ne luaseram ramas bun, nu avea mormânt,
nici inmormântare.
Simți cum speranța care pluteș te in aer se evapora.
In salonul copiilor ș i glumeam
mereu cu ei.
Am fost chemata la telefon, sosise o telegrama pentru mine.
Am cerut sa-mi fie citita.
Mi-au citit-o:
"Parinții tai erau grav bolnavi. Nu exista speranța.
Aș teapta veș ti ulterioare.
Probabil nu am realizat, pentru ca m-am intors in salon
ș i am continuat sa fac paturi, pâna când unul dintre baieței
m-a intrebat: "De ce nu mai râzi?"
Atunci am izbucnit in lacrimi ș i am fugit afara.
M-am dus In gradina ș i m-am Intins pe iarba.
Nu voiam sa fiu cu nimeni. Era un ș oc.
Brusc, viitorul pe care mi-I imaginasem
nu mai exista.
Nu mai exista viitor, doar vid.
La data eliberarii, o luna mai târziu,
Implineam 20 de ani.
Cântaream 30 de kilograme.
Asta, dupa ce trecusem prin opt lagare de concentrare.
M-am gândit de multe ori la asta.
Ce s-ar fi Intâmplat daca tatal meu nu m-ar fi tras din tren?
Nu i-am spus niciodata tatalui meu asta...
"De ce ai facut-o?"
Cred ca i-ar fi facut mult rau.
Acum, ca sunt mama, ințeleg ce ar fi insemnat
sa fi trecut prin asta cu copilul meu, Doamne fereș te.
Eu gândeam Intotdeauna:
"Sa fiu puternica ș i sa Incerc sa reuș esc.
Daca am ajuns pâna aici, trebuie sa rezist pâna la capat. "
Indiferent unde era capatul.
Supraviețuirea este un hazard.
Nu poți sa-I Intrebi pe un soldat care vine din razboi:
"De ce tovaraș ii tai au fost uciș i ș i tu ai supraviețuit?"
Nu exista explicație pentru asta, e ceva accidental.
La momentul eliberarii, toți eram foarte fericiți,
dar, pe de alta parte, eu eram foarte trist,
pentru ca mi-am dat seama ca eram printre ultimii supraviețuitori.
Toti ceilalti care fusesera la Auschwiț nu se vor mai intoarce niciodata.
In iulie, 1945, m-am Intors In Germania, ca sa lucrez pentru guvernul american.
Unul dintre motive era sa-i caut pe parinții mei.
Cel mai probabil, la Kippenheim.
Dar nu m-am Intors pâna In august, 1947.
Cred ca, undeva, ș tiam ca parinții mei nu supraviețuisera,
dar, atâta vreme cât nu ma intorceam in Kippenheim, puteam spera
ca mai sunt acolo.
Nu e foarte logic, dar cred ca era mecanismul meu de supraviețuire.
Nu eram pregatita sa accept ca nu mai aveam parinți,
ca nu-i mai aveam de mult.
Deș i majoritatea copiilor trimiș i In strainatate ș i-au pierdut
parinții In Holocaust, unii dintre ei au supraviețuit
ș i ș i-au relntâlnit copiii.
Parinții mei au reuș it sa plece din Austria, prin Italia.
Din Italia au ajuns In Franța.
L-au ascuns niș te oameni minunați de acolo.
Dupa terminarea razboiului, mi s-a spus ca parinții mei
sunt in viața ș i ca, probabil Intr-o zi, va trebui sa ma intorc
sa locuiesc cu ei.
Cred ca ideea ma ingrozea.
Unchiul Percy i-a convins pe parinții mei sa aș tepte
pâna voi termina ș coala, la 16 ani.
Aveau ș i ei nevoie de timp sa-ș i revina.
In sfârș it, In 1947, erau pregatiți sa ma primeasca.
Nu voiam sa merg, dar familia Cohen m-a dus la Paris,
unde trebuia sa ma Intâlnesc cu parinții mei.
Tin minte ca stateam in fata hotelului ș i i-am vazut de la distanța
pe parinții mei apropiindu-se.
Le-am privit reflexia in vitrina unui magazin,
in timp ce veneau spre mine.
A fost o emoție extrem de puternica.
Simteam o imensa fericire ș i dragoste ș i ma Impotriveam.
Am simtit ca sunt ei.
Ne-am intâInit.
Tatal lui Kurt, care era mai dezinvolt decât mama, l-a mângâiat pe par,
iar Kurt i-a indepartat mâna.
Soțul meu i-a spus:
"Sa nu mai faci asta niciodata, Kurt. Tatal tau iți arata dragostea lui. "
Și asta a fost.
Când a sosit momentul sa-mi iau ramas bun
de la familia Cohen, mi-am dat seama,
pentru prima oara, cred, in mod conș tient, ca ma iubisera.
Mai ales Percy.
Pentru ca avea ochii in lacrimi ș i nu-I mai vazusem niciodata
plângând, pâna atunci.
A trebuit sa ne desparțim de el ș i țin minte ca privea in urma.
A fost foarte trist.
Nu voia sa plece cu ei, nu-i cunoș tea.
Parinții mei se desparțisera de un baiat de ș apte ani
ș i primeau Inapoi unul de 16.
Mama, In special, voia s-o ia de la Inceput,
de unde ramasese.
Lar unui baiat de 16 ani nu-i place sa fie tratat ca unul de 7.
A fost foarte greu când ne-am Intors In Franta.
Bineințeles, sunt foarte norocos. Imi dau seama de asta.
In timp ce majoritatea copiilor nu ș i-au mai vazut parinții niciodata,
eu nu numai ca i-am revazut, dar am fost daruit
cu inca o pereche de parinți.
Ce puteam sa cer mai mult?
Copilaria mea a Incetat când am urcat In tren, In Praga.
E ciudat, sunt doar ș ase ani dintr-o viața de om,
dar aceș tia ma vor afecta toata viața.
Când eram copil, nu simțeam ca aparțin nici unui loc.
Voiam sa-mi gasesc radacinile.
In ultimii ani ai vieții, simt ca am fost acceptata.
Nimeni nu mi-a spus: "Nu te-ai nascut In tara asta. "
Am fost acceptata ca oricare alta.
Treptat, am simțit ca mi-am gasit radacinile.
Sa fii refugiat e cel mai oribil sentiment,
pentru ca lți pierzi familia, caminul ș i identitatea.
Brusc, nu Insemni nimic.
Depinzi de bunavoința, ajutorul ș i Ințelegerea celorlalți.
De aceea cred ca, traind In Israel, ș tiu ce simt nou veniții.
Mi-e mila de ruș i, de etiopieni ș i de toți cei care sunt noi,
mai ales daca vin fara familiile lor.
Daca pot sa-i ajut cu ceva, ii ajut.
Din punctul de vedere al scriitorului, sunt Incântata.
Cine mai are norocul incredibil de a trai cu meș teș ugarul evreu,
cu clasa muncitoare engleza, cu sindicalistul, cu agentul de bursa,
cu laptarul ș i cu doamnele anglo-indiene?
Cine are avantajul de a nu studia asta din exterior,
ci de a fi un membru
neajutorat al acestor familii?
Mie mi se pare ca a fost un dar.
La momentul acela, nu mi s-a parut astfel.
Acum ma uit la nepotul meu de 14 ani ș i ma gândesc:
"La vârsta asta, eu mi-am pierdut parinții, casa, patria. "
Pentru multe dintre ele au existat compensații.
Am un var de al doilea aici care spune:
"Acum ai tot ce n-ai avut atunci. "
E foarte adevarat.
Sunt foarte mândra ș i foarte recunoscatoare
intregii familii.
Cu cât eș ti mai tânar, cu atât eș ti mai intransigent
cu parinții tai.
Poți sa spui ca au fost curajoș i ș i te-au salvat, dar, de fapt,
te-au abandonat.
Eram patru prieteni foarte apropiați.
Am cazut de acord ca, daca o fi sa se mai intâmple vreodata,
nu ne vom desparți de copiii noș tri.
Vom ramâne sa luptam impreuna. Asta ne-am spus.
Mai târziu, când am crescut, ne-am razgândit ș i am spus:
"Daca o fi sa se mai intâmple vreodata, promitem sa avem grija
fiecare de copiii celorlalți.
Nu-i vom trimite la straini. "
Eu Imi amintesc, dar acest lucru trebuie sa aiba ș i fațeta orientata
catre prezent ș i viitor.
Nu te poți mulțumi cu amintiri.
Nu cred ca am luat vreodata o decizie conș tienta de a ma dedica
drepturilor omului ș i justiției sociale.
Cineva m-a ajutat.
Nu pot sa-i rasplatesc sau sa le multumesc oamenilor
care m-au ajutat, dar pot sa fac ceva pentru ceilalți.
In semn de recunoș tința, poporului ș i Parlamentului Marii Britanii,
pentru salvarea vieților a 10000 de evrei
ș i a altor copii care au emigrat in aceasta țara,
fugind de persecuțiile naziste, cu transporturile din 1938-1939.
Am tras o concluzie In ceea ce ma priveș te.
In 1938, am scapat de deportarile din Polonia.
Am parasit Germania cu transportul copiilor.
Am fost trimis In Australia pe un vas care a fost bombardat
ș i am scapat teafar.
M-am Intors In Anglia ș i am intrat In armata.
De ce toate aceste coincidente?
Am ajuns la o concluzie: Am fost ales sa traiesc.
Nu datorita mie, ci datorita faptului ca evreii
au fost aleș i sa supraviețuiasca.
Pentru a da naș tere unei noi generații.
Lar ei vor trai.
Li privesc pe copiii ș i pe nepoții mei
ș i ș tiu ca viața mea a avut un scop.
Transportul copiilor a fost un act de mila fara precedent.
Aproape 1500000 de copii au murit in Holocaust.
Acest film a fost produs in colaborare
cu Muzeul Holocaustului, din Washington DC.
SFÂRȘIT
Romanian subtitles conformed by SOFTITLER
Acest film nu ar fi fost posibil
fara ajutorul copiilor ș i membrilor familiilor implicate.
In memoria lui SILVIA SABINE AVRAMOVICI OPPENHEIMER
Pentru a afla mai multe despre Holocaust, vizitați